Eskaleres til trusselnivå zeta, muligens epsilon.
Jeg kjenner ikke dine trusselnivå.
Curtains organisasjon øker raskt.
Og flere folk har falt i våken koma.
Alle hadde visstnok klaget på stiv nakke.
Kan være en bivirkning av programmet.
-Hvorfor smiler Constance? -Curtain gjorde det.
Hun var mistenkelig hyggelig.
Vi vil de skal være seg selv.
Garrisons notatbok?
Hvis noen kan reversere dette, er det henne.
Verdenssynsvask.
Kan sjokkere øyets fotoreseptorer.
-Hjernen rykkes tilbake. -Vri på knotten.
Han vridde ikke i tide.
Vi må fjerne Curtain umiddelbart.
Det er en god dose opiumsvamue. Den burde vare i timesvis.
Bra. Fordi vi har en lang kjøretur foran oss.
-Der. -Hva? Kan du være mer spesifikk?
Venstre for håndtreet.
-Hva for noe? -Treet som ser ut som en hånd?
Håndtreet. Milligan, venstre!
Beklager. Jeg har følelser.
-Åh, er dette det sikre huset? -Potensielt.
Vel, vel.
Hallo, mor.
Mor? Å, du.
Dette er flott.
Hallo, Nummer.
-Nummer? -Det er fornavnet hennes.
Glad jeg fortsatt kjenner deg igjen.
Mor har vært veldig modig over at du forlot henne.
Veldig modig.
Møt familien min, alle sammen.
Min mor, Rowena.
-Min søster, Charity. -Hallo.
Og min bror...
Søsteren min, Charity og Madame Chops.
Hyggelig å møte dere begge.
Og min bror... En.
En? To?
Hvorfor kommer du krypende tilbake?
Hva trenger du?
Vi trenger deres
hjelp.
Sørg for at de andre bilene ikke mister oss. Det vil bli farlig.
-Godkjent. -Ja, gjør det.
Det er unødvendig.
Som midlertidig direktør med myndighet...
-Selvutnevnt. -Ikke offisiell.
Kjør videre, Erika.
Godkjent.
Dere har stukket av med et geni?
Et ondt geni, ja.
Og dere tok dem med hjem til oss?
-Kan vi se ham? -Eller henne.
Han er min bror, og jeg tror ond er litt overdreven.
Men la meg si at du bør være stolt av Nummer to.
En av de fineste menneskene jeg har kjent.
-Hun er fantastisk. -Ja visst.
En lettelse å høre at min søster endelig har fått venner.
-En! -Jeg var oppriktig.
Han var snill. Ikke angrip ham.
-Selvfølgelig tar du hans side. -På'n igjen.
-Hun kalte deg "En". -Ja.
-Du er yngst! -Det hørtes bra ut. Lød bra.
Vi trenger et sted å bo. Et skjulested. Vi blir jaktet på.
Beleilig.
-Så dette er familielivet? -Ser sånn ut.
Vi må gjenoppbygge Verdenssynsvask.
Hvem vet hvor lenge Constance og Mr. Benedict har før de blir mørke.
Vi trenger komponenter, verktøy.
-Vi har med verktøy. -Herregud.
Komponenter også.
Oppmerksomhet, takk.
Jeg har avgjort at dere kan bli.
Men dere må jobbe for føden.
Vi ligger langt etter med tilleggene.
Huset har allerede 17 soverom, mor.
Vi graver ut vår egen stein.
Det er tidkrevende, men meningsfullt.
Jeg får så mye forståelse.
Vi må få Curtain ut av bilen.
Det er så gøy å se dere løpe rundt. Så travle.
Vi trenger hjelp. Dette for din del.
Ikke gjør det for min skyld.
Det tar kanskje bare timer før du faller i koma.
Jeg føler meg fantastisk.
Jeg trenger en bedre linse.
Ting som reflekterer, bryter og videresender er i det skapet.
Her, ting som forbinder, forvirrer og lager konturer.
Der borte...
spiker.
Hva skjer når Curtain våkner?
Mr. Benedict tror at han kan nå ham.
Selvfølgelig sier han det. Han er glad.
Det gikk ikke sist.
Jeg ser ikke hvordan å snakke med Dr. Curtain vil stoppe ham.
Og vi må stoppe ham.
Han er skurken.
-Men Mr. Benedict vil... -Redde ham.
Ja.
Kanskje vi må redde skurken om vi kan.
Kanskje det er den eneste måten å vinne på.
PRESENTERER TONI GIANNIS VERDENSMESTERSKAP
NINA THOMPSON VERDENSMESTER TØMMERTURNERING
Hvordan føler du deg?
Du store.
Inspirert.
Og sviktet.
Hva?
Dopet du meg ned? Bedøvet meg?
Bedøvelsespil.
Så grovt. Det er under din verdighet.
Jeg følte at jeg måtte få deg ut derfra.
Vekk fra akolyttene og ja-mennene.
Nathaniel, det du gjør...
Er å hjelpe folk. Det hjalp deg.
Nei, det er kunstig.
Og ja, det føles godt, men det hjelper ingen.
Det er faktisk ganske skadelig.
Folk blir blanke, de blir katatoniske.
Ingen konkrete bevis på at systemet...
Jeg så det. Og jeg vet du så det også. Du fornekter det.
Du tenker ikke på noen.
Det handler fortsatt om kontroll for deg.
Særlig. Du kjenner meg ikke så godt som du tror.
Trodde jeg gjorde, kanskje jeg tok feil.
Uansett, kan ikke la deg fortsette.
Du har ikke noe valg.
Mine folk er allerede på vei.
De finner oss aldri. Vi er langt fra folk og fe.
Vi er 16 km fra den franske grensen i sørvest-Luxembourg.
Trodde ikke jeg gjorde leksene,
at jeg ikke forutså alt du ville gjøre?
Det er nesten 19 km.
Så, de kommer fem minutter senere.
-Hva er det? -Hva?
-Halsen din, hva er galt? -Ingenting.
Folkene dine taklet meg.
-Hvor lenge har den vært sånn? -Noen dager. Er det viktig?
-Ikke skift tema. -Dette er temaet. Jeg bare spør.
Hvor lenge har den vært sånn?
Nicholas.
Nicholas?
DEN MYSTISKE BENEDICTKLUBBEN
BASERT PÅ BOKEN
AV T. L. STEWART
Du har visst funnet en brukbar gruppe.
Har du adoptert noen av barna?
Det har jeg ikke.
De virker hyggelige.
Foreldreløse?
Jeg aner en foreldreløs som setter pris på hva det betyr å ha et kjærlig hjem.
Jeg har ofte lurt på hvordan du klarte deg i det kaotiske marerittet der ute.
Det er ikke så kaotisk.
Vel, i normale tider. Akkurat nå er det ganske kaotisk.
Det hadde vært fint å høre fra deg.
Vel, du tar aldri telefonen.
Jeg synes den er irriterende.
Vi har ikke tid egentlig til å prate. Jobben må gjøres.
Dette er fint.
Jeg har spart den til deg.
Takk.
Feil balanse for meg.
Tenkte det ville spille bedre med det rare svingmønsteret ditt.
Takk.
Og forresten, jeg sendte brev.
Du kunne ha skrevet tilbake.
Jeg bruker ikke detektiv på min egen datters adresse.
Det er på konvolutten.
Noen av oss er lykkelige der vi er.
Men ikke alle.
Vil du aldri dra herfra? Aldri?
Det er for mye å gjøre her.
Og selv om jeg vet at du tror det, er ikke annerledes bedre.
Det er helt normalt å ønske å se verden.
Å møte nye mennesker.
Nye folk. Forferdelige prioriteringer.
Den rette prioriteringen er vel bygge seg
et fengsel med ekstra soverom.
Kan jeg komme med en observasjon?
Du mener tanketriks?
Får jeg ti år, tror jeg at jeg kan løse dette.
Men jeg må forberede forsvaret.
Har du et kart over eiendommen?
Jeg har et detaljert kart over eiendommen.
Den er i entreen, rammet inn. Du kan ta den ned.
En kan vise deg det.
Ikke noe problem.
Finner
du denne livsstilen trykkende, En?
Nei!
Jeg var nettopp på radiosambandet.
Fin måte å holde kontakt og være på ett sted.
Verden ligger for dine føtter.
Uansett, gamle Vandenpuig sa noe morsomt.
Det er folk i byen som spør etter oss.
Flere nye mennesker.
Grå folk.
Vi har blitt funnet.
Milligan!
Nicholas?
Du må våkne. Våkne!
Jeg vet er rotete, men vi prøver å...
-Ingen tid. De grå kommer. -Ok. Vi kan forsvare oss.
Jeg har mange ideer, men vi vil trenge alle.
-Skjønner. -Ok.
Hvorfor må vi ha konflikt?
Ok. Alle, bortsett fra Constance, kanskje.
Vi kunne trengt tankekraften hennes nå.
-Vi blir angrepet. -Kate.
Jeg kan ikke velge det selv.
Det bare skjer og det er helt greit for meg.
Sticky, Reynie, Kate, Dipika. Vi har jobb å gjøre.
Constance, gå inn i hovedhuset, for din egen sikkerhet.
Kanskje jeg heller vil gå en tur.
Det er et flott puslespill der inne, med 2000 biter.
Fascinerende.
Vær så snill.
Jeg vet ikke hva jeg skal gjøre.
Du må komme tilbake.
Du hadde rett. Dette har alltid handlet om kontroll.
Og ja, jeg visste det var galt.
Men om jeg overbeviste deg om at det var bra,
ville du synes jeg var bra.
Du må komme tilbake. Du må fikse dette, fikse oss.
Du må gjøre det bra igjen.
Jeg elsker deg, Nicholas.
Skulle ønske vi hadde kommet hit før.
Lot du som?
Jeg har den nesten.
Hva er det?
Tre biler på vei hit.
Jeg håper de er klare.
Villstjerne!
Én slapp gjennom.
Hvorfor?
Eneste måte var om du trodde du mistet meg.
Hvordan?
Barna har laget en innretning som snur lykkefølelsen.
Og før den ble ødelagt, virket innretningen på meg.
Det valgte jeg å skjule.
En utspekulert plan. Jeg må respektere den.
Men det forandrer ingenting.
-Jeg tror deg ikke. -Ikke?
Selv om du ikke innrømmer det, var det du følte for et øyeblikk siden, ekte.
Mer virkelig enn noe du kan skape.
Enten det var lykke eller tristhet eller noe imellom,
var det ekte følelser.
Og det er viktig.
Endelig kjenner jeg det når jeg står foran deg.
En virvel av følelser, på godt og vondt,
og det er mer verdifullt for meg enn gull.
Og jeg beklager.
For hva?
Bedøvelsespilen. Jeg vet det gjorde vondt.
De er her.
Dette er datteren min!
-Og selv om hun ikke er perfekt... -Ikke relevant.
er ikke jeg det heller!
Veien er toveiskjørt!
Perfekt sagt, min vakre sønn.
Hold dere unna.
Dette er hjemmet mitt.
Stopp.
Trekk dere tilbake.
Trekk dere tilbake, folkens.
-Hva? -Jeg forstår ikke.
Vi skal redde deg, sir.
Nei, jeg har allerede blitt reddet.
Av broren min.
-Sjef? -Ja, han hjalp meg å forstå at jeg...
muligens har håndtert ting feil.
Sa du at jeg aldri ville sagt slikt,
vel, jeg ville aldri sagt slikt.
Nå kan dere dra og finne deres egen vei.
Det gir ingen mening.
Det må være en slags kode.
-Blinker han i kode? -Jeg tror ham blunker i kode.
Dere er løst fra tjenesten.
-Sier du "ikke tro meg"? -Jeg gjør ikke det.
Nei, jeg... Stopp.
Jackson!
Døren er åpen.
Vær så snill, oppdag hvem du er.
Jeg oppfordrer deg til å finne din egen lykke.
Det er hva vi alle fortjener.
Jeg...
-Filosofien din vil leve videre! -Selv uten deg!
Jeg vil ikke det.
Jeg...
Jeg er bare ikke flink med ord.
Jeg ser til Constance.
Vel, hva kan jeg gjøre?
Er du fingernem?
Jeg forstår ikke spørsmålet.
Hent en hammer.
Det er klart.
Mr. Benedict! Nummer To!
Slik fant jeg henne.
Jeg er ansvarlig for dette.
Så jeg skal fikse det.
Nei.
Det skal vi begge.
Kom igjen. Det må finnes en løsning.
Er vi sikre på lysboksen?
Ja, legen min prøvde noe lignende.
Det fungerer bare før de blir sånn.
Men, hva om vi setter inn en elektrode
inn i høyre hjernehalvdel av pannelappen.
Hun ville miste all funksjon på venstre side.
Det finnes verre ting.
Jeg vet.
Men dette var en mekanisk prosess,
lik løsning må finnes.
-Om det ikke finnes? -Det var hjelpsomt.
Det jeg mener er: hva om løsningen er emosjonell?
Skeptisk.
Prosessen din utløser kunstig lykke, ikke sant?
Hva skjer med ekte lykke?
-Den ekte gleden? -Ingenting.
Nettopp. Den er begravd, nedtråkket.
Ubearbeidet til det punkt der det steker stien
og gjør slik at du ikke føler noe.
Jeg foreslår at vi bygger opp igjen den stien.
Den veien tilbake til lykke.
Hvordan?
Så...
hva gjør vi?
Vi prøver å gi Constance tilbake evnen til å føle lykke.
Eller noe.
Og som dem i verden hun bryr seg mest om,
tror jeg dere er i den beste posisjonen til å hjelpe.
Tilbake til spørsmålet mitt. Hva skal vi gjøre?
Bare vær dere selv. Snakk med henne.
Det er dere som gjør henne lykkelig.
-Gjør vi? -Ja.
Hei, Constance. Jeg antar at du kan høre oss?
Du er ikke alltid den hyggeligste...
-Kate. -Hva gjør du?
Jeg kommer til poenget.
At til tross for din nådeløse surhet,
elsker vi å være sammen med deg.
Neste.
Husker du da du ødela Hviskeren med hjernen din?
Det var gøy, ikke sant? Gode tider.
Så...
la oss lage flere minner.
Vennskap? Latter? Moro?
Du lister bare opp fine ord.
Constance, vi vil ha deg tilbake. Vi elsker deg.
Vi gjør henne ikke lykkelig.
Vi irriterer henne.
Kanskje det er det.
Hva liker Constance å gjøre mest av alt?
-Fornærme oss? -Nettopp.
Det gjør henne glad.
Slik viser hun kjærlighet.
Ukonvensjonelt, men sant.
Så, vi får henne til å fornærme oss.
-Hun kan ikke snakke. -Ikke akkurat nå.
Men hva om vi gjør det uimotståelig?
Om jeg skulle si hvor glad jeg er i klemmer...
hvor lenge tror du hun kan motstå?
Det går imot hennes biologi.
Constance.
Jeg elsker klemming. Jeg elsker det.
Har du sett uniformene på de nye tyske maglev-togene?
Blå vertikale striper. Jeg friker ut.
Vet du hva det beste med bøtten min er?
Den er ikke knyttet til noe emosjonelt behov.
Det er bare en helt logisk måte å være forberedt på.
-Gå. -Hei, Kate,
hvem er favorittpoeten din?
Kan jeg bare velge en?
De er alle flotte.
Skogen er vakker, mørk og dyp.
Men jeg har løfter å holde og langt å gå før jeg kan sove.
Suksess smaker best for de som aldri har lykkes.
Å forstå en nektar krever det dypeste behovet.
Ikke gå rolig inn i den gode natten.
Ras, ras mot lysets døende lys.
"Når i april de søte byger faller.
Mars-tørken er uttørket til roten."
Vet du hva jeg elsker mer enn noe annet?
Mer enn klemming?
Elsker store, fargerike, deilige
vester.
Jeg vil heller være i koma enn å høre på dette.
Hun er tilbake.
Constance!
-Herregud. -Nei.
Ingen klemming.
Nei...
Takk for at du hjelper oss.
Takk for at du tar farvel før du forlater oss igjen.
Blir du forlatt hvis jeg sier farvel?
Hva med dette?
Dere kan besøke meg i Stonetown.
Viser dere gjerne mitt andre hjem.
-Kanskje la Madam Chops bli igjen her. -Nei.
Kanskje et beskyttelsesomslag?
Vi får se.
Åh, hallo.
Hallo.
Tilbake til leiren?
Åh, ja.
Med dette og det du fant ut av med Constance,
har vi malen til å løse opp dette, så...
Jeg må på jobb.
Godt å ha deg tilbake.
Ja.
Jeg tror jeg mistet litt perspektiv her.
Det kan skje den beste.
Organisasjonen trenger mer enn bare ett perspektiv.
Så om dere er villige, vil jeg
at dere to påtar dere en lederrolle.
Det vil vi gjerne.
-Om fem uker. -Hva?
Fem.
Er dette noe jeg ikke er invitert til?
-Nei. -Nei?
Kate,
du blir glad for å høre at jeg ikke skal spørre
om du trenger en jakke.
Takk for det.
Men jeg har ikke noe i mot at du gjør det av og til.
La oss dra til Madge.
Ok. Jeg var litt trengende.
Ingenting av dette er lett.
Jeg er glad du fant din plass hos Boatwright.
Jeg har to steder.
Kom. Sånn ja.
FRESCOS LINTØYSERVICE
CIRCA FEM UKER SENERE
ANTWERPEN TØMMERHODE VERDENSCUP
-Ja! -Ja!
KAZEMBE OG TO VINNER CUP
REYNIE MULDOON 32 MULBERRY TERRACE STONETOWN RHA 2278
Hei, Reynie. Hvordan går det?
Dette semesteret har startet bra.
Gleder meg til besøket. Alle gleder seg til å møte deg.
Hei, Reynie. Kate her.
Jeg ville sende deg en melding
for å si at vi er hjemme og tilbake på jobb.
Tror vi finner en fin rytme.
REYNIE MULDOON 32 MULBERRY TERRACE STONETOWN RHA 2278
Du ba om et brev. Dette oppfyller forespørselen.
Vær så god. Constance.
TIL NY GENSER
Legger gamle folk puslespill for å holde hjernen frisk?
Hallo.
Noen gjør nok det.
Forskning er ganske tydelig på fordelene.
Så kan du...
kanskje finne ut hvor jeg kommer fra?
Jeg prøver gjerne.
Og forresten, jeg er bare 51.
Jeg vet det. Det er ekkelt.
Vel, jeg ser ut en 46-åring.
-Mye bagasje. -Ja.
Jeg blir med i foreningen.
-Javel? -Stol på meg, det er nødvendig.
Det viser seg at vi har en søster.
Og hun er ikke like snill som meg.
Tekst: Katrin Magnussen